Miss Simone, du är dyrkad och älskad av miljoner människor.
Men vad hände, miss Simone? - Maya Angelou
Det är ett stort nöje att välkomna
den otroliga, unika och fantastiska Nina Simone.
Hej.
Hej! Vi är redo.
Ett, två, tre.
Jag har inte sett er på många år, sen 1968.
Jag har bestämt mig för att inte göra fler jazzfestivaler.
Det beslutet har inte förändrats.
Jag ska sjunga för er,
eller dela några ögonblick med er.
Därefter ska jag flyttas upp till en högre klass
och jag hoppas att ni följer med mig.
Vi börjar från början.
Det var en liten flicka
som hette Blue.
EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
(ÅTTA ÅR TIDIGARE)
Vad betyder "fri"?
- "Fri"? - Ja.
Samma som för dig. Säg du.
Nej, säg du.
Jag vet inte.
Det är bara en känsla.
Hur talar man om för nån hur det är att vara kär?
Hur talar man om för nån som aldrig har varit kär
hur det känns?
Det går inte för allt i världen.
Man kan beskriva det, men man kan inte tala om det för dem.
Men man vet när det sker.
Det är det jag menar med "fri".
Jag har känt mig riktigt fri några gånger på scenen,
och det är fantastiskt.
Det är helt fantastiskt!
Som all...
Jag ska berätta vad frihet är för mig. Det är att inte frukta.
Ingen fruktan.
Om jag kunde ha det så
halva livet, ingen fruktan.
Om jag bara kunde dela
Allt mitt hjärta känner
Ta bort allt det
Som gör att ensamheten bränner
Om du bara visste
Hur det är att vara som jag
Man borde stifta en lag
Att alla lever efter sitt behag
Om jag bara kunde ge
Allt jag önskar att ge
Mamma var en av tidernas största underhållare,
utan tvekan, men hon betalade ett högt pris.
Folk tycks tro att först när hon gick upp på scenen
blev hon Nina Simone.
Mamma var Nina Simone dygnet runt
och det var då det blev problem.
Jag vaknade en dag och kunde flyga
Ja, jag vet
Jag såg ner på havet
Ja, jag vet
Jag visste inte själv
Att jag hade nya händer
Och nya fötter
Ja, jag vet
Jag hade nya ögon
Ja, jag vet
Nya ögon som såg mer
Ja, jag vet
När hon uppträdde var hon lysande, hon var älskad.
Men hon var också revolutionerande.
Hon hittade mål och mening på scenen.
Hon kunde tala till folk från den.
Hindra inte min väg
Ja, jag vet
Men när showen var slut gick alla andra hem.
Hon var ensam och fortsatte kämpa,
men hon kämpade mot sina egna demoner,
full av ilska och vrede.
Hon kunde inte leva med sig själv
och allt rasade ihop.
En enda stund i livet
Skulle jag veta hur
Det skulle kännas
Att vara fri
INSPELNING
Godkväll. Kvällens gäst är Nina Simone.
Förmodligen den främsta blues- och jazzsångerskan
i USA idag.
Är du nöjd med ditt jobb idag, Nina?
Det som gör mig lyckligast
är när jag uppträder och det finns folk
som känner med mig och som jag har berört.
Ärligt talat,
verkar alltihop som en dröm.
Jag hade aldrig trott att jag skulle stanna i show business.
När jag först hamnade i den här branschen
var jag varken blues-eller jazzsångerska.
Jag var en klassisk pianist.
Jag studerade för att bli den första svarta klassiska pianisten i USA,
och det var det enda jag hade i tankarna.
Det var det jag skulle bli.
Jag föddes som Eunice Waymon
i en stad som heter Tryon i North Carolina.
Jag började spela piano när jag var tre eller fyra år.
Min mamma var predikant
och hon tog med mig på sina väckelsemöten,
och jag började spela piano i kyrkan.
Barn, gå dit jag sänder er
Vart ska jag sända er?
Jag ska sända er en i taget
Till det lilla barnet Som föddes i Betlehem
Väckelsemöten var nåt av det mest spännande som jag upplevt.
Musiken var så stark att man gick ut ur sig själv.
Jag kände det så starkt. Jag ledde det.
När jag var sju år hade vår kyrkokör ett program på stadens teater
och jag var med i det...
SOLOUPPFÖRANDE 18 SEPTEMBER, 1948
...och spelade en låt jag inte minns.
Två vita kvinnor i publiken hörde mig.
Den ena var kvinnan som min mor jobbade för
och den andra var musiklärare, mrs Mazzanovich,
och de beslöt sig genast för att ge mig lektioner.
I fem år efter det
studerade jag klassiskt pianospel med den läraren.
Jag korsade järnvägen varje helg för att komma till mrs Mazzanovich.
Järnvägsspåren i Södern
ska separera svarta och vita.
Det gjorde de.
Jag var så rädd.
Mrs Mazzanovich skrämde mig.
För att hon var vit på ett sätt som jag aldrig förut sett.
Hon var främmande för mig.
Hennes vita hår, kammarna i det, hennes vänlighet,
jag älskade det.
Hon började lära mig Bach.
Jag gillade den här Bach.
Mrs Mazzanovich hade fått för sig
att jag skulle bli en av världens bästa konsertpianister.
Hon lärde ut riktig klassisk musik.
Bach, Beethoven, Debussy och Brahms.
Sen startade mrs Mazzanovich en fond, "Eunice Waymon-fonden".
Jag spelade många konserter och de tog upp kollekt
för min vidareutbildning efter att jag lämnat henne.
KONSERT... EUNICE WAYMON, PIANO
Mamma älskade utbildningen,
men det fanns två sidor.
Hon var väldigt ensam
för hon övade sju-åtta timmar om dagen.
När jag började ta lektioner
blev jag väldigt medveten om hur isolerad jag var från andra barn
och från både den vita och den svarta gemenskapen.
Jag kände det hela tiden, även när barnen lekte med mig.
De ville alltid att jag skulle spela piano så att de kunde dansa.
Jag ombads inte göra nåt annat.
Det var väldigt tufft.
En del av isoleringen handlade om färg.
Jag var svart och medveten om det.
Jag bodde i Södern i 17 år.
Mamma nämnde sällan Jim Crow, segregationen
och många rasfrågor som var aktuella vid den tidpunkten i hennes liv.
Men hon berättade att hon fått höra att hennes näsa var för stor,
läpparna för fylliga och hyn för mörk.
Efter det sa de förmodligen åt henne:
"Det finns bara vissa saker som du kommer att duga till."
Det som jag visste, visste jag.
Men vi fick inte tala om rasism i vårt hem.
Jag tänkte inte medvetet på rasism.
Det var inte förrän många år senare.
Efter att jag gått ut high school
användes pengarna från Eunice Waymon-fonden
till att skicka mig till Juilliard i New York i ett och ett halvt år.
Sen ansökte jag om stipendier till Curtis Institute of Music i Philadelphia.
Jag spelade Czerny, Liszt, Rachmaninoff och Bach.
Jag visste att jag var tillräckligt bra, men de avvisade mig,
och det tog mig ett halvår att förstå att det berodde på att jag var svart.
PIANOAUDITION EJ ANTAGEN
Jag kom aldrig över den rasismen.
Sen tog pengarna slut
och jag var tvungen att jobba.
Mina föräldrar hade flyttat hela familjen till Philadelphia för att vara nära mig,
och min familj var fattig, så jag var tvungen att jobba.
Vad annat kunde jag göra?
Så jag skaffade jobb i Atlantic City över sommaren.
Det var en sjabbig bar
och jag brukade ha aftonklänning. Jag visste inte bättre.
Jag spelade allt jag kom på.
Pop, klassiska stycken, gospel, allt möjligt.
Det var väldigt märkligt.
Jag hade aldrig sjungit förut,
och ägaren kom in andra kvällen
och sa att om jag ville behålla jobbet måste jag sjunga.
90 dollar var mer än jag nånsin hört talas om i mitt liv,
så jag sa att jag skulle sjunga, och sen dess har jag sjungit.
Eunice Waymon spelade på barer för att försörja sin familj
och för att få ihop pengar till sin klassiska pianoutbildning.
För att mamman inte skulle veta att hon spelade "djävulens musik"...
VÄN
...ändrade hon sitt namn.
Eunice Waymon blev Nina Simone.
LYSANDE NINA SIMONE
Hon kallade sig "Niña" som betyder "den lilla",
och hon hade en pojkvän som kallade henne "Niña".
"Simone" kom från den franska skådisen Simone Signoret.
Jag ville inte att mamma skulle få reda på det, hon skulle hata det.
Jag undanhöll henne det länge.
Var det ensamt för en ung flicka att sjunga på de här skumma barerna?
Väldigt ensamt.
Du måste ha jobbat udda tider.
Från midnatt till kl. 07.00 på morgonen.
- Det förstörde ditt sociala liv... - Jag hade aldrig nåt.
- Varför fortsatte du? - Jag kunde inte låta bli.
Jag måste spela och jag behövde pengar.
Det handlade alltid om vad jag var tvungen till.
Jag visste inte att jag skulle fortsätta.
Jag tänkte aldrig på nåt val.
Bara mitt eget fel
Från början kändes det som om nåt tyngde henne.
"Vad tynger dig, Nina?"
GITARRIST / MUSIKREGISSÖR
Det växte sig gradvis starkare.
Såvitt vi vet
Träffas vi aldrig igen
Första gången jag spelade med Nina
var sommaren 1957 på en restaurang i New Hope, Pennsylvania.
Hon tittade inte på mig,
sa inget som om jag inte ens var där
och sen började hon sjunga.
Hon sa aldrig vilken tonart.
Hon bara började spela och jag visste precis vad jag skulle göra.
Det var som om vi hade en telepatisk relation.
Innan vi visste ordet av hade vi satt igång att spela.
Sen tittade hon upp.
Tills
Sista ögonblicket
Al Schackman är en väldigt känslig och kreativ man.
Han har absolut gehör,
vilket innebär att han anpassar sig
efter den tonart jag använder, och jag byter ofta.
Jag ändrar tonart mitt i en låt.
Det var underbart när Nina valde ett musikstycke
som hon inte tolkade, utan förvandlade.
Och förvandlade det till sin egen upplevelse.
Det kanske bara är en dröm
Jag var intresserad av att förmedla ett känslosamt budskap
och använda allt man har inom sig
för att knappt kunna ta en ton,
eller om man måste anstränga sig, så sjunger man.
Ibland låter jag som grus
och ibland som kaffe med grädde.
Så baby, älska mig i kväll
Morgondagen är för andra
När jag först träffade Nina på min klubb 1959
var jag imponerad. Hon var annorlunda.
Hon blandade folkmusik med jazz.
GRUNDARE AV NEWPORT JAZZ FESTIVAL
Hon var en fin pianist.
Hennes röst skilde sig från alla andras.
Det var en kvinnas röst, men djup som en baryton.
Djupet och mörkret visade vad som fanns i Ninas själ,
och det nådde fort fram till en.
Såvitt
Vi vet
Hon var artist. En originell artist.
Vi lyssnade och 1960 fick hon vara med på Newport Jazz Festival
och hon gjorde succé.
Jag har en vän men inte du Lilla Liza Jane
Å, lilla Liza Jane
Å, lilla Liza, lilla Liza Jane
Hon låter så unik.
När hon först dök upp
var hon en musiker som...
KULTURKRITIKER
De utmärker sig direkt.
Hör man dem en gång säger man nästa gång man hör dem:
"Det är hon som jag hörde förra veckan.
Ingen låter så förutom hon."
Kom min älskade och lev med mig
Jag ska ta hand om dig Lilla Liza Jane
I Newport
satt hon på en pall med en tamburin
och jag där bak.
Hon visste inte om hon ville genomföra det.
Hon undrade vad hon gjorde där, om jag minns rätt.
Jag sa: "Du är här för att du hör hemma här."
Han tog mig med till en stor stad
Där stod en massa människor och hängde
Lilla Liza Jane, Jane, Jane...
Hon sa: "Okej, Al, men du måste spela."
Jag sa att jag skulle göra det.
Å, lilla Liza Jane, lilla Liza Jane
Om man ser henne sjunga "Little Liza",
så ser man ibland ett litet leende.
Hon slappnade av och det var sött.
Lilla Liza Jane, Jane Lilla Liza
Sen spelade jag in sju eller åtta låtar som jag sjungit under alla de där åren,
och publiken valde förstås "I Loves You Porgy".
Den lanserades inte alls som en hit.
INSPELNING: 59-11-24
- Flickor! Pojkar! Hej. - Hej, Hugh, kul att se dig.
Verkligen kul.
Eleanor, kan du ta Dons kavaj
och visa flickorna toaletten och sovrummet.
Hejsan.
Trevligt att ni tittar på oss.
Det här är Playboy's Penthouse
och jag är Hugh Hefner, förläggare av tidningen Playboy.
Jag vill presentera nån som de flesta nog känner igen, Nina Simone.
Hon dök upp från ingenstans ifjol.
"Porgy" har blivit en stor skiva
som slår alla möjliga säljrekord.
Vi är glada att hon är här
i Playboy's Penthouse
och hon ska spela och sjunga med sin grupp.
Vill ni höra "Porgy"?
- Absolut! - Visst!
Då kör vi den.
Jag älskar dig, Porgy
Låt honom inte ta mig
Det bleve mitt slut
Om du vill ha mig
Vill jag stanna hos dig för alltid
Precis som förut
Jag älskar dig, Porgy
Låt honom inte ta mig
Raring, låt honom inte ta mig
Med sina giriga händer
Om du vill ha mig
Vill jag stanna hos dig för alltid
Jag har min man
Nina, det finns en man som heter Andy Stroud.
Han kom in i ditt liv och stannade kvar.
Hur träffade du din man?
Han kom för att se mig på en nattklubb och en gemensam vän presenterade oss.
Nina kom och satte sig vid bordet där jag åt en hamburgare...
INTERVJU 2006
...med pommes, och hon tog för sig av dem.
Hon undrade om det var okej och jag sa: "Visst."
Vi pratade och hon gav mig ett kort med ett meddelande.
Sen hälsade jag på henne nästa dag.
Trevligt att träffas. Hälsningar Nina Simone
Men när han kommer vet jag
Att jag måste gå
Jag älskar dig, Porgy
Hur visste du att Andy Stroud skulle bli din man
och inte bara en pojkvän?
Svår fråga.
Han hade velat träffa mig länge och kom för att se mig...
Till min Andy
Jag blev kär.
Sen skrämde han ihjäl mig. Han var så...
Han visste vad han ville och tog över.
Hos dig för alltid
Han gav upp sin karriär som polisinspektör för att sköta min karriär,
och för första gången förstod jag hur det var att inte bara irra planlöst.
...har min man
Jag minns bara att jag träffade Andy.
Han var en tuff New York-polis vid sedlighetsroteln,
och när han klev ur bilen stack folk.
Bara genom att säga ordet "hallå"...
...satte han skräck i folk.
Men Andy och Nina gifte sig 1961.
Han slutade som polis, blev hennes manager och skötte det bra.
De köpte ett vackert hus i Mount Vernon i New York.
Vi hade ett hus med 13 rum, 16000 kvm tomt och många träd.
Vad sägs om det, Nina? Ett hus värt 50000 dollar - fantastiskt.
Så mycket jag måste vänja mig vid - så många bra saker!
Jag har till och med fontäner i trädgården som bara måste kopplas in.
Två bilar - en vardagsbil, en flott (betald och allt) Mitt eget rum
Träden, grönt gräs, alla små blommor,
äpplen, körsbär,
den tomma plätten där grönsaker ska växa,
ekorrar (Ebenholts) (vi har inte blivit vänner med dem än)
uteplatsen,
ingången med staketet som både ser flott och enkel ut - lantlig, menar jag.
Och Lisa föddes nio månader senare.
De tre första timmarna efter Lisas födsel var de fridfullaste i mitt liv
och jag var kär i hela världen.
Andrew var där.
Han satt där och sa...
Jag sa: "Hur mår babyn?" Han: "Och mamman?"
Jag älskade honom för det.
Jag älskade att vara mamma.
Jag var en god mor.
Jag var en jäkligt god mor.
Jag minns vårt hus i Mount Vernon så tydligt.
Det var som en saga.
Jag minns mönstret på väggarna.
Väggarna var...
De skiftade i guld, fast inte riktig guldfärg.
Det var snarare matt guld,
men det kändes som sammet.
Jag brukade känna på väggarna för det var strukturtapet.
Och mamma hade ett kallförråd
där hon förvarade pälsar och dräkter.
Så jag var alltid där inne.
Det var ljuvliga tider.
Vi byggde och växte tillsammans.
Käraste Andy! Jag vill säga så mycket...
Tack för den du är, inget och ingen
är finare - jag älskar dig.
Jag hade en plan om att utveckla henne till artist.
Jag hade skaffat kontor på 5th Avenue och 42nd Street.
Jag hade en publicist.
Jag hade en kille från Atlantic Records, som lanserade skivor.
Jag hade en annan kille som lanserade college-radiostationen
och en fotograf.
Han var en sann Puff Daddy.
Han hade en vision och var en skarpsinnig affärsman.
Och hon längtade efter att ta sig till Carnegie Hall.
Hon hade utbildat sig till klassisk pianist med den enda tanken i huvudet
att bli den första svarta kvinnliga klassiska pianisten
som nånsin uppträtt i Carnegie Hall.
Det var hennes största mål.
Men ingen promotor i New York City
stöttade det här projektet.
Jag marknadsförde det med egna pengar.
Hon var i extas. Hon var utom sig av glädje.
Du skrev tydligen ett brev till dina föräldrar:
"Det var här ni ville att jag skulle spela,
- men jag skulle ha spelat Bach." - "Bach."
Det var ditt stora ögonblick, var du ändå besviken?
Jag älskade publiken,
men jag spelade inte klassisk musik som jag ville,
så jag skrev:
"Ja. Jag är äntligen i Carnegie Hall, men jag spelar inte Bach."
INSPELAT I CARNEGIE HALL, 1963
Jag kan inte fortsätta utan dig
Din kärlek är allt jag lever för
Jag älskar allt hos dig
Ditt hjärta, din själ, min älskade
Älska mig, lämna mig Låt mig ensam vara
Du tror det inte Men jag älskar dig bara
Efter Carnegie Hall
spelades hon på radion över hela landet
och hamnade i tidningarna.
Kvällar är bra för eftertanke
Att ångra hellre än finna glömska Hos nån annan
Hon blev väldigt framgångsrik och erkänd.
Tack så mycket!
Möte i Japan.
En ung kvinna som har gjort sig ett namn...
En begåvad pianist och utpräglad...
...som blivit berömd artist.
Ett fantastiskt blues-sound.
För första gången i brittisk tv: soulens prästinna...
- Nina Simone. - Nina Simone.
Lysande Nina Simone.
Miss Simones musik innehåller en teknik
som vi brukar förknippa med klassisk musik.
Hon har introducerat fuga och kontrapunkt
i den spontana jazzvärlden.
Nu när du är framgångsrik som populärartist,
skulle du vilja spela klassiskt?
Ja, men jag har inte tid att tänka på det.
Men när jag är mest nöjd med min musik
använder jag allt som jag har lärt mig inom den klassiska musiken.
Hon ville ha allt som pengar och framgång kunde köpa.
Jag lovade henne att hon skulle bli en rik svart bitch.
Vi hade en griffeltavla och han brukade skriva:
"Jag ska bli en rik svart bitch inom ett visst datum",
sen sa han att jag kunde sluta och jag trodde honom,
men jag kunde inte för han drev på hårt.
Jag hackar sten i fängelse
Jag hackar sten hela dagen
Jag hackar sten i fängelse
För jag bröt mot lagen
Håll i stenen medan jag slår
Jag ska slå så hårt det går
Jag jobbar och sliter
Men det är så mycket kvar
Jag bröt mot lagen Herre, jag behövde
Brottet var att vara hungrig och fattig
Andy sa: "Nina, det är hårt arbete.
Vill du tjäna pengar måste du jobba."
Hon ogillade det.
Sen föddes Lisa
och hon ville inte slitas bort och åka på turné.
Ringa Lisa: Förkyld?
Bada varannan dag Kamma håret
Byta blöja ofta Vit kappa smutsig?
Jag förstod inte vad mamma jobbade med.
Jag visste bara att hon alltid reste.
Mamma sa ofta att jag hade 13 barnflickor på sju år.
Medan hon försökte utforma
ett schema åt mig för ett normalt liv, var hon ute och jobbade.
Får jag fem minuter till? Det är frustrerande...
När vi var på turné fick vi vara försiktiga.
Hon kunde bli arg och bråka med folk.
Ni driver på!
Lägg ner lite själ i det! Vi tar om det.
Om nån i publiken pratade satt hon bara,
och först sa hon: "Snälla..."
och: "Jag fortsätter inte."
Hon reste sig, gick ut och spelningen var över.
Jag vill att de ska lyssna på musiken som i den klassiska världen.
De behövde lära sig. Om de inte lyssnade, så åt helvete med dem!
Hon kom till Carnegie Hall
och fick ett stort hus på landet, men hon började ifrågasätta sig själv.
Hon blev deprimerad över jobbet,
personliga relationer, svor och slog sönder saker.
Det blev värre med tiden.
Ingen sexlust
Jag önskar att jag kunde se det som ett jobb, och inte bry mig
Jag jobbade ständigt.
Jag var alltid trött.
tabletter för att sova och uppträda
Jag kunde aldrig sova.
Jag har alltid musik i huvudet.
Ju mer jag spelar, desto mindre kan jag koppla av.
Jag trodde att Andy skulle låta mig vila.
Det gjorde han aldrig.
Men jag har
Så fruktansvärt mycket kvar
Jag har min lever
Hon kände sig som en tävlingshäst
och hon kämpade alltid på.
Andy sa: "Nina, vi har en karriär.
Den tar slut om du inte håller igång den."
Hon började hata Andy,
men hon var rädd för honom.
Andrew skyddade mig mot alla utom honom själv.
Han slingrade sig runt mig som en orm.
Jag slet som en hund och var rädd för honom.
Andrew slog mig.
Jag har aldrig pratat med dig om det här.
Men han slog mig. Jag var livrädd för Andrew.
Jag har förhäxat dig
För du är min
En gång tidigt på morgonen mellan fyra och fem
ringde telefonen. Det var Nina och hon behövde gömma sig.
Jag ljuger inte
Jag hade varit på ett disco med Andrew
och en beundrare kom fram och gav mig en lapp.
Han såg att jag lade lappen i fickan.
Du springer efter andra Du vet bättre
Det var inget märkvärdigt.
Andy kom och tog tag i hennes arm,
slet ut henne därifrån och slog henne.
När jag kom ut på gatan kom slagen.
Jag blödde.
Han slog mig hela vägen hem,
i trappan, i hissen, i mitt rum och han hotade mig med pistol.
Sen band han mig och våldtog mig.
Hon kom till mig och hade blivit misshandlad.
Jag bäddade ner henne
och hon vilade ett par dagar.
Han hittade mig inte på två veckor.
Mina ögon, jag kunde inte se.
Han sa: "Vem slog dig så?"
Jag sa: "Du!"
Han sa: "Nej, jag har letat efter dig i två veckor."
Jag sa: "Du är galen!"
Han var brutal, men jag älskade honom
och jag trodde väl att han inte skulle göra om det.
Du är min
Mamma sa alltid, ända fram till sin död,
att pappa var hennes bästa manager.
Han var karismatisk,
men kunde vara en översittare och riktigt elak,
och hon utsattes för det
oftare än hon borde ha gjort.
Det borde aldrig hänt.
Mamma sa:
"Han har dunkat mitt huvud i en betongvägg."
Hon sa att han slog henne i magen
när hon var gravid med mig.
Andrew slog mig i går (svullen läpp)
precis vad jag behövde efter så många deppiga dagar
Han tror att jag vill bli slagen (det sa han själv)
Jag minns att jag som barn satt mellan dem
medan de bråkade om nåt,
och pappa sträckte sig tvärsöver mig
och slog henne.
Vi åkte hem i bilen. Jag körde och jag slog henne.
Blodet sprutade från ögonbrynet.
Hon fick ett jack av min ring.
Vi kom hem
och jag tejpade ihop huden.
En vecka senare syntes inte ens ett ärr.
De var galna båda två.
Hon stannade hos honom.
Hon älskade att leka med elden.
Jag älskar fysiskt våld - i kärlek och krig - det är allt
Det är som att bjuda in tjuren med det röda skynket:
"Kom in i mitt kök, så ska vi se vad vi kan göra."
Det var det hon gjorde.
- Vad önskar jag henne? - Ja.
Mig själv. Vad annars?
Karriärmässigt.
Pappa hade en plan för mammas karriär.
Han ville att hon skulle vinna alla priser
och bli den stora stjärna han visste att hon kunde bli,
men hon ville ha nåt mer.
Hon saknade nåt, en mening.
De dog i Birmingham, landets mest segregerade stora stad.
Dynamit exploderade på söndagen
och dödade fyra små flickor och skadade 20 svarta.
Det hade skett över 40 explosioner i Birmingham.
Barn mördades i Birmingham på en söndag,
på söndagsskolor i en kristen nation,
och ingen brydde sig!
När barnen dog i kyrkan fick det vara nog.
Först blir man deprimerad, sen blir man arg.
När barnen dog i en explosion
satte jag mig ner och skrev den här låten.
Det är en rörande, våldsam låt,
för det är så jag känner för det.
Alabama gjorde mig så arg Tennessee tog min sinnesfrid
Alla vet om Mississippi, för fan
Ser ni det? Jag vet att ni känner det
Själva luften vibrerar ju
Jag står inte ut länge till
Be en bön nu
Alabama gjorde mig så arg Tennessee tog min sinnesfrid
Alla vet om Mississippi, för fan
"Mississippi Goddam."
UNDERHÅLLARE / AKTIVIST
Hon fångade min uppmärksamhet. Det hon gjorde var annorlunda.
Det är nåt visst med en kvinna,
om man tittar på allt lidande hos de svarta
och inte en enda svart man vågar säga: "Mississippi, goddam."
Och att se nån av hennes kaliber prata om problemet
måste ha gjort dem lyckliga.
Vi ville alla säga det. Hon sa det.
"Mississippi, goddam!"
Blodhundar jagar mig
Skolbarn fängslas
En svart katt i min väg
Varje dag kan bli min sista
Men landet är fullt av folk som ljuger
Vi kommer alla att dö som flugor
Jag litar inte på dem mer
"Lugna ner dig", säger de
Att mamma skrev låten "Mississippi Goddam"
var revolutionerande.
Man svor inte på radio eller tv.
De vägrade spela den
och skivorna skickades tillbaka från radiostationerna i två delar.
- Det är problemet - Mer fart
- Tvätta fönstren - Mer fart
- Plocka bomull - Mer fart
- Vi duger inget till - Mer fart
- Vi är för lata - Mer fart
- Vi har inget i huvet - Mer fart
Vart ska jag ta vägen? Vad ska jag göra?
Jag vet inte, inget är klart
När medborgarrättsrörelsen kom igång på riktigt
kom hon också igång.
1965 spelade vi vid protestmarschen i Selma i Montgomery, Alabama.
Vi har enligt författningen rätt
att marschera från Selma till Montgomery!
Det var extremt farligt.
De federala poliserna kallades in
och de stod ovanpå byggnaderna i stan
med vapen.
Framför scenen mot publiken
fanns Martin Luther King,
Ralph Bunche från FN och många andra högt uppsatta män.
Langston Hughes, James Baldwin, Sidney Poitier,
Bill Cosby, Leonard Bernstein, Harry Belafonte,
och vi körde "Mississippi Goddam".
Ser ni det? Känner ni det?
25 MARS, 1965 MONTGOMERY, ALABAMA
Själva luften vibrerar ju
Jag står inte ut länge till
Be en bön nu
Alabama gjorde mig så arg
Selma tog min sinnesfrid
Alla vet om Mississippi, för fan
Mamma sa att efter låten
blev hon så arg att hennes röst bröts,
och efter det
återfick hon aldrig sin forna oktav.
Men mammas ilska höll henne uppe.
Den tidens energi, kreativitet och passion
fick henne att fortsätta.
Jag har inget emot att missa mat eller sömn
så länge jag gör nåt betydelsefullt, som det här.
Andrew var märkbart kall och distanserad från det hela.
När hon skrev "Mississippi Goddam", tyckte jag den var fantastisk.
Jag gillade den.
Den gavs ut på 45-varvsskiva och fick stor genomslagskraft.
Mitt klagomål var
att medan jag drev på den kommersiella biten
distraherades hon av medborgarrättsaktiviteterna.
När medborgarrättsgrejen kom upp
kunde jag ge röst åt det som jag känt hela tiden.
När jag var ung visste jag hur man höll sig vid liv.
Som svart familj fick vi jobba på det.
Vi fick bevara hemligheter.
Vi klagade aldrig på att vi var fattiga,
eller att vi utnyttjades, eller att vi inte fick vår del.
Vi höll tyst
när jag korsade järnvägsspåret varje lördag.
Jag visste att om man bröt tystnaden
betydde det en konfrontation med vita i stan.
Från träd i södern
Jag visste inte att jag visste det,
men om en svart man säger: "Jag gör det inte längre"...
Hänger märkliga frukter
...blir han mördad.
Blod på löven
Ingen nämnde det, vilket är märkligt.
Och blod på rötterna
Svarta kroppar gungar I den sydliga brisen
Det slog mig första gången jag spelade på ett bibliotek.
Alla satt ner
och de sa att mina föräldrar måste sitta längst bak,
och jag sa:
"Då spelar jag inte."
De ordnade det den gången
och de fick sitta längst fram,
men det var min första känsla av diskriminering,
och det var hemskt.
Herr Bakslag
Vem tror du att jag är?
Du höjer skatten, fryser lönen Skickar min ende son till Vietnam
Du ger mig sämre hus
Sämre skolor åt mig
Du tror att alla svarta Ändå inget kan lära sig
Herr Bakslag
Du kommer att få sjunga blues Jajamän
Jag väljer att spegla de tidsperioder och de situationer som jag befinner mig i.
Det är min plikt,
och vid den här kritiska tidpunkten i våra liv
när allt är så desperat, när det gäller att överleva,
kan man inte låta bli att engagera sig.
Unga människor vet, svarta som vita. Därför är de så involverade i politik.
Vi ska forma det här landet
annars blir det inte alls format längre.
Man har inget val...
Hur kan man vara artist och inte spegla tiden?
När jag söker ett jobb
För att tjäna pengar ett tag
Är allt du erbjuder mig Ditt ogina vita bakslag
Men världen är stor
Stor och ljus och rund
Och full av folk som är som jag Svarta, gula, beiga och bruna
Tro mig
Herr Bakslag
Du kommer att få sjunga blues
Jag har känt att jag skakat om folk,
men nu vill jag försöka ännu mer,
mer avsiktligt och kallt.
Jag vill skaka om folk så till den grad
att när de lämnar nattklubben efter mitt uppträdande
ska de känna sig omskakade.
Okej!
När han dog
Sa han det
Han sa det hela livet
"Jobba på, flicka
Endera dagen står dörren på glänt
Du behöver inte vänta länge till
Säg bara precis som du känner
Sen får du sjunga blues
Jajamän"
Jag vill nå fram
till det där eleganta folket med sina gamla idéer, sin självbelåtenhet,
och driva dem till vansinne.
Stå upp!
Det gör inget om ni dansar lugnt!
Det var spännande att vara en del av den rörelsen vid den tidpunkten,
för jag behövdes.
Jag kunde sjunga för att hjälpa mitt folk och det blev min grundpelare.
Inte klassiskt piano, inte klassisk musik, inte ens populärmusik,
utan medborgarrättsmusik.
Jag lärde känna Martin Luther King, Malcolm X, Andrew Young,
artister, skådespelare, poeter och författare,
folk som jag själv, som kände sig tvingade att ta ställning.
Det var viktigt för henne att få kontakt
med den tidens författare,
för de hade
rörelsens intellektuella bakgrund
som hon saknade.
Hon hade den musikaliska bakgrunden.
Langston Hughes
skrev texten till "Backlash Blues" åt henne.
Nina tog Lorraine Hansberrys pjäs Young, Gifted, and Black
och gjorde en låt av den.
Den anses vara
en av medborgarrättsrörelsens viktigaste låtar.
Jag vet att det bara finns 300 svarta studenter här
på detta college med 18000 studenter.
Den här låten tillägnas bara er.
Att vara ung, begåvad och svart
Vilken ljuv och dyrbar dröm
Att vara ung, begåvad och svart
Lorraine Hansberry var min bästa vän
och hon skrev pjäserna Raisin in the Sun och Young, Gifted, and Black.
Hon lärde mig mycket om Karl Marx, Lenin och filosofi.
Samhällssystemet
som försätter svarta i den här situationen
är det vi måste förändra.
Som är ung, begåvad och svart
Det var fantastiska tider.
Jag ser tillbaka och tänker: "De var de mest välkända i svarta USA!"
Lorraine Hansberry var min gudmor.
Malcolm X: s fru, Betty Shabazz, var som en extramamma.
De bodde bredvid oss i Mount Vernon.
De var sex döttrar. Jag blev den sjunde.
Jag cyklade alltid dit.
Lisa och jag var lika gamla...
BETTY SHABAZZ & MALCOLM X: s DOTTER
...och vi kallade nog varandra tvillingar.
Det var fantastiska tider.
Det spelades musik och diskuterades.
Antingen hos oss eller hos Lisa i Nina Simones hus,
och festerna hade definitivt ett syfte.
Vi satt som flugor på väggen
tillsammans med några av den tidens största poeter.
ÄLDSTA DOTTERN SHABAZZ
Att sitta i det rummet och lyssna...
De var lysande, kunniga, beresta,
charmerande och karismatiska människor
som inspirerades till att göra skillnad i världen.
Jag föddes ur Young, Gifted, and Black-löftet.
För oss i den miljön
var det djärvt att proklamera det
och glatt dela det när hon sjöng.
Att vara ung, begåvad och svart
Folk reste sig upp och visade sina Afrika-rötter
utan att ursäkta sig,
och det är en samtida, hipp låt från den tiden.
Man fick nynna den offentligt.
Det är så det är
Hon blev en legend inom aktiviströrelsen,
och genom möten och diskussioner som jag råkade höra
var hon övertygad om att vissa saker måste göras
för att driva på revolutionen.
Jag sa att det inte var rätt lösning,
och det började märkas på hennes attityd mot mig.
Hon gick i taket.
Jag minns några kvällar
när vi lade oss lyckliga och höll om varandra.
När jag vaknade
satt hon upp i sängen med armarna i kors
och funderade på att döda mig.
Det var så det var. Det politiska arbetet blev väldigt tungt.
För mig är vi svarta det vackraste folket i hela världen.
Mitt jobb är att göra svarta mer nyfikna
på var de kommer från,
deras egen identitet och stoltheten i den.
Mina sånger...
Jag försöker göra dem så starka som möjligt,
mest för att göra dem nyfikna på sig själva.
Vi vet inget om oss själva.
Vi har inte ens
det afrikanska folkets stolthet och värdighet,
och vi kan inte ens prata om våra rötter.
Vi känner inte till dem.
Det är som en förlorad ras.
Jag har inget hem
Jag har inga skor
Jag har inga pengar
Jag saknar klass
Jag har inga kjolar
Jag har inga tröjor
Jag har ingen parfym
Jag har ingen kärlek
Jag har ingen tro
Jag har ingen kultur
Jag har ingen mor
Jag har ingen far
Jag har ingen bror
Jag har inga barn
Jag har inga fastrar
Jag har inga farbröder
Jag har ingen kärlek
Jag har inget förstånd
Jag har inget land
Jag har ingen utbildning
Jag har inga vänner
Jag har ingenting alls
Jag har inget vin
Jag har inga pengar
Jag har ingen tro
Jag har ingen Gud
Jag har ingen kärlek
Vad har jag egentligen?
Jag vill väcka känslor som: "Vem är jag? Var kom jag ifrån?"
"Gillar jag verkligen mig själv?" och "Varför det?"
Och: "Om jag är svart och vacker,
så är jag det, och då bryr jag mig inte om vad andra säger."
Jag har mitt hår, mitt huvud
Jag har mitt förstånd, mina öron
Jag har mina ögon, min näsa Jag har min mun
Jag har mitt kön
Jag har mina armar, mina händer
Jag har mina fingrar, mina ben
Jag har mina fötter, mina tår
Jag har min lever
Jag har mitt blod
Jag har liv
Jag har huvudvärk och tandvärk
Och jobbiga dagar, som du
Jag har mitt hår, mitt huvud
Jag har mitt förstånd, mina öron
Jag har mina ögon, min näsa
Det är vad som får mig
att driva på svarta att identifiera sig med den svarta kulturen.
Att ge dem black power.
Jag har mitt hjärta, min själ
Jag har min rygg
Jag har mitt kön
Nina var en riktig rebell.
Hon passade inte in
i rollen som revolutionär svart kvinna.
Hon kunde undvika pretentiös falskhet
och få ett större djup ur en sång
än vad folk är vana vid.
Jag har min frihet
Hon var upprorets skyddshelgon.
Nina började bli mer aggressiv.
En gång gick hon fram till dr King och sa:
"Jag är inte för ickevåld!"
Han sa: "Det gör inget, syster. Det behöver du inte vara."
Jag var aldrig för ickevåld. Aldrig.
Jag tyckte vi skulle få våra rättigheter med alla nödvändiga medel.
Sen träffade hon Stokely Carmichael.
Miss Simone säger nåt ytterst viktigt
i sin låt "Mississippi Goddam".
Hon säger: "Det här landet är byggt på lögner."
STUDENTKOMMITTÉN FÖR ICKEVÅLD
Ni ska sitta vid tv: n och höra Lyndon B. Johnson säga:
"Våld åstadkommer inget, mina landsmän."
Och vitingarna som sliter en ur skolan för att kriga i Vietnam.
Vill ni inte råka illa ut
håller ni era smutsiga vita händer borta från vårt vackra svarta skinn.
Håll dem borta!
Jag är trött på den sociala ordningen,
etablissemanget, trött ända in i själen på det.
För mig är USA: s samhälle som en cancersvulst
och den måste exponeras innan den kan botas.
Jag kan inte bota den.
Jag kan bara exponera sjukdomen.
Är ni redo, alla svarta?
Ja!
Redo, alla svarta?
Ja!
- Är ni verkligen redo? - Ja!
Hon ville alliera sig
med de extrema terroristmilitanterna som influerade henne.
Efter alla dessa möten med folk
kom hon till mig.
"Vi fixar vapen. Vi förgiftar reservoaren."
Det var alla möjliga terrorhandlingar.
Är ni redo att tillkalla de svarta gudarnas ilska, svart magi...
Ja!
...för att göra det ni måste?
Svarta får aldrig sina rättigheter
såvida de inte har en egen separat stat.
Om vi skulle ha en revolution med vapen skulle mycket blod spillas.
Den separata staten vore bra.
Är ni redo att slå sönder vita saker?
Ja!
Att bränna byggnader?
Ja!
Nina började sjunga enbart politiska sånger
och det skadade hennes karriär.
Det blev problem att boka henne
för de var rädda för
att de enbart skulle få ett politiskt budskap.
Är ni redo att döda om det behövs?
Ja!
Är ni psykiskt redo?
Ja!
- Är ni fysiskt redo? - Ja!
Om jag fått som jag ville hade jag varit en mördare.
Jag skulle haft vapen och åkt till Södern
och satt våld mot våld, gevär mot gevär,
men min man sa
att jag inte visste nåt om vapen.
Det enda jag hade var musiken, så jag lydde honom.
Men om jag fått som jag ville hade jag inte suttit här idag.
Jag hade nog varit död.
Är ni verkligen redo?
Ja!
Hon klankar ner på det vita folket
som en ilsken hund,
men hon ville ha allt som var bra.
När hon såg Aretha Franklin och Gladys Knight
på bästa sändningstid i tv blev hon väldigt upprörd
över att hon inte fick vara med i de programmen på grund av sitt rykte.
Det fanns inte så mycket jobb och utgifterna var höga.
Allt jobb jag hade lagt ner var förgäves.
Vi ses sen.
Ses sen.
Min far
klagade på att hon alltid sa sin mening,
men det var sån hon var.
Det gick bra på scen.
För där ger man allt,
men när föreställningen är slut
är det dags att tystna
och uppföra sig.
Det var som om hon straffades
för att hon var sig själv.
Det är smärtsamt och ensamt.
Godkväll.
Kvällens gäst i studion behöver knappast någon presentation.
Miss Nina Simone.
Fler och fler av dagens artister
försöker göra USA uppmärksamt på att det behövs en förändring.
Är det artistens roll?
Det är nåt jag har valt
och känt mig tvingad att göra.
Så det är min roll,
men ibland önskar jag att det inte var det.
Jag tror att artisterna
som inte predikar budskap
är lyckligare,
men jag måste leva med Nina och det är väldigt svårt.
Baby, förstår du mig nu?
Du ser att jag är arg ibland
Ingen kan vara en ängel jämt
När allt går på tok Syns min dåliga sida
Men jag är ju en välvillig själ
Å Gud, måtte de förstå att jag menar väl
19 personer är beroende av min försörjning.
Det är jäkligt många.
Om jag säger att jag är för trött att jobba ikväll
får jag höra det från alla håll.
Ingen kommer att förstå eller bry sig om att jag är för trött.
Det är jag mycket medveten om.
Nu vill jag ha lite frihet nånstans
där jag inte känner pressen.
Varje kväll i de här ruttna hålorna som kallas loger
har jag genom åren tynat bort till nästan inget
- låtsats vara glad när jag är ledsen
Inuti mig skriker jag: "Hjälp mig, nån",
men det hörs inget ljud - som att skrika utan röst.
I slutet av 60-talet insåg jag att Nina slogs mot demoner
som kunde dyka upp närsomhelst.
Hon kunde bli våldsam
och förvandlingen var dramatisk,
som en strömbrytare.
Efter en stund insåg jag att jag...
Jag var inte med min syster. Jag var med "den där",
och det var skrämmande.
Fan också, jag skulle kunna döda dem alla
Jag hatar dem, men mig själv ännu mer, jag har ingen ursäkt
Jag är död, bara anden är kvar.
I sina bättre stunder var hon mycket orolig
för sina depressioner och sin ilska.
Vi åkte till och med till sjukhuset
och hon lades in fyra-fem dagar.
De utförde alla kända tester,
men hittade inget.
Andrew + jag pratade om mitt möjliga självmord,
han sa att han inte skulle bli ledsen, utan lättad.
Jag hatar honom - jag avser att lämna honom, om jag överlever
slagen, Andy - jag klarar dem inte - de förstör allt i mig
Hennes nedåtgående spiral blev bara värre.
Vi turnerade med Bill Cosby
och den sista kvällen blev hon oberäknelig.
Hon hade en burk skokräm.
Hon satte den i håret.
Och hon började prata smörja
och hon var helt osammanhängande.
Hon verkade få ett nervöst sammanbrott.
Och när det blev dags
fick jag eskortera henne ut på scenen
och jag placerade henne vid pianot.
Jag stod i kulissen på motsatt sida
där vi kunde se varandra.
Hon såg på mig, jag mimade och hon uppträdde.
Hon hade ingen kontroll över sina känslor
och under ytan var det sex som styrde henne.
En eller två gånger i veckan
förekom det sexattacker när hon blev maniskt arg.
Hon måste få sex. Det drev henne.
Min inställning till sex var att vi borde ha det hela tiden.
Hur betedde sig Andy mot dig?
Han skulle beröra mig sexuellt, men det kunde han inte.
Ja.
Han visste inte hur han skulle röra vid mig och hade aldrig tid.
Han kom sent på kvällen, stannade två timmar och gick.
Jag visste att hon dejtade andra.
Vi kom överens om att vi fick ha andra,
men vi skulle stanna tillsammans för jobbets och barnets skull.
Jag kan inte prata om tant Ninas och farbror Andys äktenskap.
Men jag kan säga
att aktivismen under 60-talet
orsakade kaos i många människors liv.
Folk offrade sundhet, välmående och livet.
Nina Simone var frimodig
i en tid som inte uppskattade genialiska kvinnor.
Vad gör det med ett hushåll och en familj?
Det var inte låg inkomst,
utan att själen inte fick vad den ville.
Direkt från nyhetsredaktionen i Washington,
här är CBS Evening News with Walter Cronkite.
Godkväll. Dr Martin Luther King,
medborgarrättsrörelsens ickevåldsförespråkare,
har skjutits till döds i Memphis, Tennessee.
Herregud!
De svarta var chockade.
Gator fylldes av män, kvinnor och barn.
De var omtumlade. Många grät.
Det vita USA begick sitt största misstag
när det mördade dr King i går kväll.
Han var den enda av vår ras
som försökte lära folk
att älska och visa medkänsla och barmhärtighet för vad de vita hade gjort.
När det vita USA dödade dr King i går kväll
dödade de allt rimligt hopp.
Vi vill spela en låt som skrivits
för denna dag
och denna stund, till dr Martin Luther King.
INSPELAT PÅ WESTBURY MUSIC FAIR
Vi hade i går på oss att lära oss den,
så vi får se.
En gång på vår jord
Levde en enkel man, fast smord
Han predikade kärlek och frihet
HEDRA KING: STOPPA RASISMEN!
JAG ÄR EN MAN
För sina medmänniskor
Han drömde om den dag
Då jorden är full av frid och välbehag
Förra året lämnade vår kära vän Lorraine Hansberry oss
och sen Langston Hughes.
Vem kan fortsätta?
Inser ni hur många vi har förlorat?
Det är verkligheten, eller hur?
Ingen föreställning.
Inga mikrofoner och sån skit,
utan nåt annat.
Vi har inte råd med fler förluster.
Åh, nej. Herregud.
De skjuter ner oss, en efter en.
Glöm inte det,
för det gör de,
dödar oss en efter en.
Om du måste dö, är det okej
För du vet vad livet är
Du vet var frihet är
Ett enda ögonblick i livet
BÄST NI DÖDAR ALLA SVARTA
I SORG
Vad kommer att hända
Nu när Kärlekens kung är död?
Jag visste att vi var förlorade.
Jag kände mig jagad hela tiden, vad jag än gjorde, hur ledsen jag än blev.
Det fanns inget liv för mig här.
Jag måste sluta, lämna Andy,
eller göra nåt.
Så jag tog av ringen, lade den på bordet
och lämnade landet.
Jag har inget att ge, Andrew. Och jag orkar inte prata om det.
Gå du din väg - så går jag min
När jag har så lite som möjligt att göra med människor
- så känner jag på nåt konstigt vis ett lugn.
Enligt min gudsyster Attallah Shabazz...
Jag bodde hos dem när mamma hade åkt iväg,
och när telefonen ringde
sprang jag dit och undrade om det var mamma.
Vi åkte tillbaka till huset i Mount Vernon
och pappa var inte där.
Han var inte där.
Och ingen sa nåt till mig.
Så...
Ena dagen där hemma var personalen där,
pappa och hunden,
och allt annat som man var van vid,
sen kom man tillbaka några veckor senare
och inget fanns kvar. Ingen var där.
Sök inte efter mig
Jag ville åka till Afrika
och aldrig komma tillbaka till USA.
Jag skilde mig från Andy, åkte till Liberia
och flyttade dit för gott.
När jag kom till Afrika var jag så lycklig.
Liberia grundades av amerikanska slavar,
så det är logiskt att jag kände mig som hemma där.
- Jag bar bara bikini och stövlar. - Ja.
Det var inte ensamt eller långtråkigt.
Dagarna blev till natt
och man kunde inte hålla reda på tiden
för det var så mycket att göra. Det var alltid kul.
Jag är väldigt medveten om
att jag kommit till en värld som jag alltid drömt om,
en perfekt värld.
Jag tänkte på USA
som nåt jag hade drömt om
en gång i tiden,
men som nu var borta som om det aldrig funnits!
Det var en dröm
som jag tagit mig ur
för jag hade slitit så länge i det där fängelset
och nu var jag hemma, jag var fri
och det fanns ingen återvändo.
Det var vidsträckt och öppet
och allt var naturligt.
Allt!
Jag har sett blixtar i Afrika, inte blixtra, utan sväva,
och det är som att få en elstöt som gör en mållös.
Jag har sett det! Jag har sett Gud.
I sjunde klass flyttade mamma mig till Liberia,
men hon reste alltid
och om jag inte skulle med visste jag aldrig
när hon skulle iväg och när hon skulle återvända.
Jag bodde med en familj i ett år och gick i skolan där.
Jag bodde med dem
tills mamma köpte ett hus vid stranden,
och då flyttade jag till henne,
och hon bara...
Jag kunde inte göra nåt rätt.
Hon hade varit min tröst i livet, men nu blev hon ett monster.
Nu var det hon som slog,
och hon slog mig.
En gång när vi var ute gjorde jag nåt och hon bara...
hon slog mig inför alla,
och jag visade inga känslor
för om mamma såg mig gråta hade hon makten.
Det var det hon ville
men hon skulle inte få den tillfredsställelsen.
När hon slog mig stirrade jag på henne
och hon sa: "Bäst att du gråter."
Jag gjorde inte det.
Det blev riktigt illa,
så pass att jag funderade på självmord.
När jag var 14 år flög jag till New York
och bodde med pappa och jag åkte aldrig tillbaka.
Efter att vi brutit upp hände mycket.
Hon betalade inte skatt. Hon skötte inte affärerna.
Hon förlorade huset i Mount Vernon. Allt blev galet.
Hon levde ett nomadliv, utan manager och man,
men hon tyckte att hennes tid i Afrika var hennes lyckligaste.
Hon kunde bara vara där och ha kul. Hon behövde inte sjunga alls.
Hon spelade inte piano och uppträdde inte.
Hon sa att hon hatade att spela piano.
Hon hade ju spelat sen hon var fyra år.
Å andra sidan
var hon medveten om att det inte kom in några pengar i Afrika.
Så hon fick ta upp karriären igen.
Hon ville inte tillbaka till det hon kallade
"United Snakes of America".
Så hon flyttade till Schweiz som var Afrikas totala motsats,
och det första hon gjorde var Montreux-konserten.
Har vi börjat?
Hör ni oljuden?
Ni har väl inte glömt mig?
Helt galet, ni glömde mig inte.
Det trodde jag inte heller,
men jag är trött.
Ni vet inte vad jag menar.
Och det finns många i den här branschen som säger:
"Hon var en stjärna. Hon har sjunkit hela vägen till botten",
och sån skit, men det betyder inget för mig.
Jag hoppas ni får se mig, eller min ande,
i en annan sfär väldigt snart.
Jag vill inte svika er och jag får den känslan.
Enda sättet att berätta vem jag är idag
är att sjunga en låt av Janis Ian.
Stjärnor kommer och går
De kommer sakta, de kommer fort
De störtar fram som solens sista strålar
Sätt dig ner, tjejen!
Sätt dig!
Stjärnor kommer och går
De kommer sakta, de kommer fort
De störtar fram som solens sista strålar
Allt du ser är härlighet
Men det blir ensamt det hela Utan nån som allt kan dela
Du kan skaka av dig det
Om du hör en historia
Folk vill bli berömda
Men snart är de glömda
De bryter armar och ben Men kämpar på
En del vinner
En del till målet hinner
En del bara försvinner
De flesta har sett det mesta
De går ut på trista kaféer för att festa
De har alltid en historia
En del når målet som unga
Innan deras liv har blivit för tunga
Så småningom säger nån: "Din tid är över
Nån annan din plats behöver"
Är det inte alltid så?
Men du vet inte hur det är
Att använda ett namn du inte bär
Det tar tid att glömma Det du kände till så väl
Att du som dem kronan gav Fick bli slav
Du försöker göra det väl
Utan skäl
Kanske
Låtsas att du inte såg deras blickar
Jag hade inga pengar i Schweiz.
Jag fick inget från Andy.
Han lämnade mig utan nånting.
Jag lämnade Schweiz och åkte till Paris för att återuppta karriären.
Jag gjorde det ensam
och hamnade på fel ställen.
Jag jobbade varje kväll på ett litet kafé för 300 dollar per kväll.
Nej, vi gör bara "Vous Etes Seuls".
Den går såhär!
Jag var desperat och ingen trodde att jag var där.
Jag var för stor för att vara där. Ingen kom för att se mig.
Jag hade fallit i onåd.
Ledsen att jag inte blev världens första svarta, klassiska pianist.
Jag hade nog varit lyckligare.
Jag är inte så lycklig nu.
Jag ångrar inte min delaktighet i medborgarrättsrörelsen.
Det vill jag inte ändra på.
Men vissa låtar har skadat min karriär.
Musikindustrin straffade mig för alla kontroversiella sånger
och bojkottade mina skivor.
Det är svårt för mig att införliva dem nu,
för de är inte relevanta längre.
Hur långt har vi kommit när det gäller medborgarrättsrörelsen?
Det finns inga rättigheter!
Vad menar du?
Det finns ingen anledning att sjunga de där sångerna. Inget händer.
Det finns ingen medborgarrättsrörelse. Alla är borta.
Jag träffade Nina 1967 och har varit vän med henne sen dess.
Hon ringde mig 1982 när hon var i Paris
i en liten lägenhet utan pengar.
VÄN
Hon gjorde fyra timmar långa konserter på nattklubben Trois Mailletz
och fick några hundra dollar för det.
Det var den värsta tiden.
Jag besökte henne i den lilla lägenheten och den var så smutsig,
så jag städade den och sa att hon inte kunde leva så.
Men hon var utom kontroll.
Det där på Grand Hotel i Paris hände.
Nån tittade henne i ögonen lite för länge
och hon var redan nervös, så hon närmade sig
och jag trodde hon skulle slå honom.
Jag slog armarna om henne
och släpade ut henne till en taxi och sa åt chauffören att köra.
I Paris var hon som en uteliggare, klädd i trasor.
Jag kunde knappt tro det. Det var oerhört sorgligt.
Gerrit och jag visste att nåt var väldigt fel
och vi försökte komma på
vad det var.
Gerrit letade upp en våning åt henne i Nijmegen i Holland,
och Gerrit hade en läkarvän som han tog med till Nina,
och läkaren undersökte henne, ställde frågor
och skrev ut medicin,
en ny sort som hette Trilafon.
Det var inte förrän jag var i 20-årsåldern och jag besökte henne i Nijmegen
som jag lärde mig termen "manodepressiv" och "bipolär",
och jag frågade
vad det innebar.
Hennes humörsvängningar
och mycket annat som jag sett tidigare i livet,
ena minuten var hon lycklig och nästa
var hon en helt annan person.
Jag började förstå.
Hon hamnade så djupt ner till slut
att antingen skulle hon dö eller ge med sig.
Hon gav med sig för vi sa: "Nina,
vi fixar ett hus till dig, musiker,
vi fixar allt runt dig,
vi bokar dina konserter,
men du måste göra som vi säger.
Du måste ta din medicin. Du måste jobba.
Gud har gett dig möjligheten att göra vad du vill, så gör det!
Vi vill bara höra ett 'ja' eller 'nej'."
Och med tårar i ögonen sa hon "ja".
När jag såg henne
blev jag orolig för hon hade nervösa ryckningar.
Hon pratade eller satt och det här...
Hennes mun ryckte
och hon släpade sig fram när hon gick.
Jag undrade vad som pågick.
Vad händer? Vad har jag missat?
Och hon tog medicin.
Hon började ta Trilafon och läkaren sa:
"Det kommer att påverka motoriken."
Hennes röst kommer bli sluddrig och det kommer bli svårare att spela piano.
Man kan hantera det,
annars får man hantera att hon kanske skadar sig själv eller nån annan.
Men medicinen hjälpte.
Det fanns tillfällen i Holland
när vi satt ute på terrassen
och bara höll varandra i handen och hon...
Hon var min syster.
Vi pratade inte på flera timmar, utan bara njöt av dagen.
Medicinen gjorde det möjligt för henne att uppträda
och fullfölja affärsöverenskommelserna,
så att hennes karriär kunde komma på rätt spår,
men ibland ifrågasatte jag det: "Hennes hjärta, då?"
Andra hade fruar och män och liv, men hon var ensam.
Mitt privatliv är en enda röra.
Jag har haft några kärleksaffärer och jag skulle vilja vara gift,
men jag har offrat allt för musiken.
Först fick vi göra åtta konserter i Holland,
och ryktet gick att Nina gjorde det bra.
Sen turnerade hon igen och det var...
Affärerna var igång.
På scenen
möttes hon av översvallande känslor
från publiken bara för att hon var där.
Lyssna på mig.
Jag älskar er.
Det vet ni och ni älskar mig.
Det vet jag.
Vi visste aldrig
vad som skulle hända och hur humöret skulle vara.
Det är väldigt varmt och trångt här,
och fult.
Men hon öppnade hjärta och själ
i den stunden.
Hon hade ett speciellt band till publiken.
Den här sången är populär i hela Frankrike.
Den är från första albumet,
första albumet vi gjorde i den här världen.
Det är minst 25 år gammalt.
Jag önskar att jag hade varit lika klok...
lika klok då som nu.
Jag har lidit.
Men det är ett Bösendorfer-piano här, så vi får se vad som händer.
"My Baby Just Cares For Me."
Hon fick hjälp av "My Baby Just Cares For Me",
sången blev en hit tack vare Chanel-reklamen.
När "My Baby Just Cares For Me" kom ut sa jag:
"Jag måste ta tillfället i akt att åka världen runt,
för det är sista chansen för mig."
Jag jobbade hårt för att dra nytta av min andra chans,
för det var min sista.
Min älskling struntar i kläder
Min älskling struntar i väder
Min älskling bryr sig bara om mig
Min älskling struntar i
Bilar och hålligång
Min älskling struntar i
Underhållning och sång
Liz Taylor är inte hans stil
Inte ens Sally Burtons smil
Hon var lyckligast när hon gjorde musik. Det var hennes frälsning.
Det var nåt hon inte behövde tänka på.
När hon satt vid pianot flög hennes fingrar.
Min älskling säger det så alla hör
Min älskling bryr sig bara om mig
Hon var unik. Hon var ett geni. Hon var lysande
och det lyste igenom, vad hon än gick igenom.
Även som gammal var hon lysande.
Min älskling struntar i kläder
Min älskling struntar i väder
Hon var ett geni. Hon kunde göra vad hon ville.
Utan sin medicin
kunde hon gå ännu längre musikaliskt sett.
Min älskling struntar i
Underhållning och sång
Under en av de där konserterna
börjar hon spela en sång, men sjunger en annan.
Den här inspelningen fick Miles Davis...
Vi var på samma jazzturné som Miles Davis
och han fick lyssna på den,
och han sa: "Gerrit, låt mig höra den igen!
Hur kan hon göra det här?"
Han förstod inte.
Min älskling bryr sig bara om mig
Allteftersom jag blev äldre tänkte jag för mig själv:
"Hon är från en annan era!"
Men hon var inte oense med tiden. Tiden var oense med henne.
När nån följer sin egen klocka och anda...
Om vi fick bo i en miljö som tillåter oss att vara precis den vi är,
så är man alltid ett med sig själv.
Utmaningen är:
"Hur passar vi in i den värld vi befinner oss i, men...
Får vi vara precis den vi är?
Fick Nina Simone vara precis den hon var?"
Hon var lika bräcklig som stark,
lika sårbar som dynamisk,
men hon var en afrikansk kunglighet.
Hur stampar kungligheter runt i leran
utan att tappa stilen när de går?
De flesta är rädda för att vara så ärliga som hon.
Min älskling bryr sig bara om
Han bryr sig bara om
Han bryr sig bara om mig
Godnatt!
Nina Simone flyttade till södra Frankrike 1993
och fortsatte turnera världen runt.
Under sin karriär blev hon nominerad för en Grammy 15 gånger
och hon fick Grammy Hall of Fame-priset 2000.
Två dagar före sin död
fick hon ett hedersdiplom från Curtis Institute,
musikskolan som avslog hennes ansökan när hon var 19 år.